![]() Заглавная страница Избранные статьи Случайная статья Познавательные статьи Новые добавления Обратная связь КАТЕГОРИИ: ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ТОП 10 на сайте Приготовление дезинфицирующих растворов различной концентрацииТехника нижней прямой подачи мяча. Франко-прусская война (причины и последствия) Организация работы процедурного кабинета Смысловое и механическое запоминание, их место и роль в усвоении знаний Коммуникативные барьеры и пути их преодоления Обработка изделий медицинского назначения многократного применения Образцы текста публицистического стиля Четыре типа изменения баланса Задачи с ответами для Всероссийской олимпиады по праву ![]() Мы поможем в написании ваших работ! ЗНАЕТЕ ЛИ ВЫ?
Влияние общества на человека
Приготовление дезинфицирующих растворов различной концентрации Практические работы по географии для 6 класса Организация работы процедурного кабинета Изменения в неживой природе осенью Уборка процедурного кабинета Сольфеджио. Все правила по сольфеджио Балочные системы. Определение реакций опор и моментов защемления |
Місце тлумачення в правовій діяльності та механізмі правового регулювання
Місце тлумачення норм права в правовій дійсності можна розглядати в двох аспектах. Це, по-перше, місце, яке воно займає в правовій діяльності, а по-друге — місце в правовому регулюванні суспільних відносин. Розглядаючи місце тлумачення в правовій діяльності, деякі вчені, наприклад O.E. Лейст, Л. І. Спиридонов, Р.З. Лівшиц, відводять йому місце тільки в процесі застосування норм права45. Таку ж позицію висловлював П.О. Недбайло: "Проблема тлумачення законів полягає в тому, щоб встановити предметну значущість правової норми, тобто визначити її зміст як юридичної підстави для розв'язання конкретних випадків суспільного життя. Це значить, що тлумачення цілком підпорядковано правовій кваліфікації фактів і обставин, щодо яких треба знайти юридичне рішення. Тому тлумачення законів не можна змішувати з загальним їх роз'ясненням, пропагандою права, що провадиться безвідносно до реалізації їх у кожному окремому випадку"46. Інші автори (В.М. Хропанюк, С.О. Комаров, A.C. Шабуров та ін.) бачать місце тлумачення норм права в правовій діяльності ширше, вважаючи, що воно виходить за межі правозастосування і має місце в реалізації права47. Як пише П.С. Елькінд: "...Слід відзначити, що процес тлумачення виходить за рамки застосування норм кримінально-процесуального права, як і норм будь-якої іншої галузі права. Так, правильне з'ясування змісту і значення норм кримінально-процесуального права становить водночас необхідну умову їх свідомого і добровільного здійснення (дотримання, виконання) усіма учасниками кримінального судочинства, в тому числі тими, хто, сприяючи застосуванню таких норм компетентними органами держави, сам їх не застосовує"48. Лише окремі науковці, наприклад Н.Л. Гранат, В.В. Лазарев, ще ширше визначають роль тлумачення норм права, надаючи йому місце в правотворчій діяльності, правореалі-зації, в процесі систематизації, науковому чи повсякденному пізнанні державно-правового життя, пропаганді права, правовому вихованні49. Цю тезу підтримує Т.Я. Насирова, яка відзначає: "Більше того, тлумачення виходить за рамки правореалізації. Надзвичайно важливе воно і в площині здійснення правотворчої діяльності. Ясне, яке не суперечить існуючим законам, у тому числі з точки зору цілей норм, викладення нового нормативного акта припускає точне з'ясування змісту попередніх, пов'язаних із ним правових приписів. Тлумачення правових норм має місце і при науковому або навчальному аналізі, пропаганді права тощо. Отже, тлумачення може здійснюватися в різних юридичних цілях і має значення для всіх боків правової діяльності"50.
На нашу думку, більш правильною є остання позиція. Справді, визначаючи тлумачення норм права як діяльність щодо їх з'ясування і роз'яснення, можна встановити сфери правової діяльності, в яких тлумачення норм має місце. Воно, безумовно, присутнє в процесі правотворчої діяльності. Адже при виданні будь-яких норм практично завжди слід з'ясовувати зміст уже чинних правових приписів, які можуть бути так чи інакше пов'язані з нормами права, що ухвалюються. Це потрібно для того, щоб уникнути невідповідностей права реальним умовам життя, прогалин, суперечностей у праві, найповніше врегулювати новими правовими нормами відповідні суспільні відносини. Необхідно зазначити, що процес тлумачення існує у правотворчій діяльності не тільки в плані з'ясування чинних норм права, пов'язаних із нормами, що ухвалюються. Тлумачення здійснюють і при з'ясуванні змісту проектів нових законодавчих актів. Цим питанням у правовій науці, на жаль, приділено мало уваги, хоча вони тісно пов'язані з якістю правотворчої роботи, ефективністю права і в багатьох випадках зумовлюють наступне функціонування правових норм та їх тлумачення. Тлумачення має місце в процесі реалізації норм права. Як правильно пише A.C. Шабуров: "Закон живе, коли він виконується, реалізується в поведінці людей. Проте реалізація формального правового імперативу можлива лише у випадку розуміння адресатом його змісту, переходу його у внутрішнє бажання, свідомість індивіда. Невипадково для права, правового регулювання характерна презумпція знання закону — припущення, що суб'єкти права, його адресати "знають" (тобто усвідомлюють, розуміють) зміст правових приписів. А це неминуче означає їх тлумачення"51. Тлумачення норм права має місце у всіх формах їх реалізації: при дотриманні, використанні, виконанні і, особливо, при застосуванні.
На тлумаченні у правозастосуванні треба зупинитися окремо. По-перше, в правозастосуванні тлумачення використовують досить часто, а, по-друге, саме в правозастосуванні воно має тільки офіційний характер і отримує зовнішній вираз. Ці обставини зумовлюють те, що багато теоретиків розуміють тлумачення виключно в розрізі правозастосування. Деякі вчені, наприклад И.О. Недбайло, Ю.Г. Ткаченко, Я.С. Михаляк, вважають тлумачення норм права однією із стадій процесу правозастосування62. Інші (П.С. Елькінд, Б.П. Спасов) висловлюють думки, що оскільки тлумачення не лише передує, а й супроводжує застосування правових норм, його не можна вважати самостійною стадією правозастосування. Було б невірно обмежувати тлумачення норм права лише їх з'ясуванням до правозастосування. Процес тлумачення проникає в усі етапи застосування правових норм. Тим самим тлумачення виступає передумовою й умовою застосування правових норм53. З цією думкою погоджується A.C. Піголкін, який теж вважає, що тлумачення норм права неможливо розглядати як окрему стадію правозастосування54. Остання точка зору є більш правильною, тому що в процесі правозастосування норма права не лише з'ясовується для правильного її застосування до конкретного випадку, а й роз'яснюється в наступному правозастосовчому акті. Тому ми підтримуємо висловлювання В. Таджера з цього питання: "Тлумачення тісно пов'язане з застосуванням цивільно-правових нормативних актів, але не співпадає з ним. Правозастосування є завжди конкретним актом, незалежно від того змісту, який вкладається у нього. В процесі застосування дається конкретна оцінка фактів на підставі закону. Тлумачення є абстрактною діяльністю і здійснюється з урахуванням конкретних випадків, але маючи при цьому на увазі встановлення змісту акта, а не підведення окремих фактів під нього... За часом тлумачення може передувати, збігатися і слідувати за застосуванням права, але при застосуванні права завжди потрібне тлумачення"55. Другою проблемою тлумачення в процесі правозастосування є питання, чи повинні тлумачитись усі норми права, що застосовуються, чи тільки неясні, неточні. Ми вважаємо, що при застосуванні правових норм до конкретних фактів суспільного життя слід тлумачити всі без винятку норми, що застосовуються. Адже, як правильно зауважив І.Є. Фарбер, розмежування норм права на "ясні" і "неясні" вельми суб'єктивне; воно більшою мірою залежить від знання й особистого досвіду інтерпретатора, ніж від досконалості техніки законодавства56. Крім того, щоб визначити, ясна чи неясна норма права, її потрібно з'ясувати, тобто тлумачити. Такої ж думки дотримується більшість правознавців (С.Й. Вільнянський, С.С. Алексеев, Я.Г. Янєв та ін.)57. Крім того, слід зазначити, що суб'єктами правозастосовчого тлумачення можуть виступати не будь-які, а лише уповноважені на це особи або такі, діяльність яких санкціонована уповноваженими державними органами. Тлумачення, безумовно, має місце при систематизації права. Кожна форма систематизації норм права вимагає тлумачення для з'ясування дійсного змісту норм права та їх системних зв'язків. Для того щоб з усього масиву правового матеріалу вибрати та підготувати для систематизації необхідні норми, потрібно перш за все з'ясувати їх дійсний зміст. Водночас не зовсім точно було б вважати тлумачення лише передумовою проведення систематизації. Воно має місце і в процесі самої систематизації завдяки системності норм права. Для проведення систематизації недостатньо розуміння змісту та простого відбору норм права. Потрібно розкрити всі системні зв'язки норм права, передбачені в нормативних актах, які підлягають систематизації. Це дасть можливість більш цільоспрямовано підійти до розробки науково-обгрунтованої системи, повно та якісно здійснити відбір нормативного матеріалу для систематизації, досягти зовнішнього впорядкування та внутрішньої єдності правових норм. Тлумачення дійсного змісту норм права має місце у всіх формах систематизації права, які залежно від глибини та обсягу обробки правового матеріалу можна поділити на облік, інкорпорацію, консолідацію і кодифікацію.
Тлумачення присутнє і в інших сферах правової діяльності (правова пропаганда тощо). Тут його застосовують для пояснення змісту норм права третім особам. Розглянемо місце тлумачення норм права в правовому регулюванні. Деякі вчені необґрунтовано широко бачать місце тлумачення в цьому процесі, надаючи йому невластиві функції і завдання. Інші, навпаки, надто звужують його роль у правовому регулюванні. Виходячи з визначення поняття тлумачення як інтелектуально-вольової діяльності щодо з'ясування та роз'яснення норм права, а також результатів цієї діяльності, треба підкреслити, що завданням тлумачення є тільки правильне, глибоке розуміння дійсного змісту норм права та їх розгорнуте, обґрунтоване пояснення. Ніяких інших функцій і завдань тлумачення норм права не повинно виконувати. Проте є автори, наприклад A.C. Піголкін, які вважають, що шляхом тлумачення мож- на пристосовувати деякі норми права до нових соціально-політичних умов життя суспільства58. Такі думки не в останню чергу зумовлені суб'єктивним характером тлумачення правових норм. Різноманітність точок зору на цю проблему викликало існування багатьох теорій тлумачення норм права. Залежно від того, перевагу яким цінностям правового життя віддають ці теорії, їх поділяють на статичні і динамічні. Статичні теорії тлумачення за головні цінності вбачають стабільність і визначеність норм права. Ці теорії виходять із того, що зміст норми з моменту її видання законодавцем залишається незмінним. Вони заперечують можливість коригування права в процесі тлумачення, пристосування його до нових умов життя. Динамічні теорії як головні цінності розглядають динамізм, змінність змісту норм права незалежно від волі законодавця, можливість пристосування права до нових умов, життя. Ми вважаємо, що тлумачення не може пристосовувати _. норми права до умов життя, що змінюються. Насамперед це не входить в його завдання і функції. По-друге, тлумачення, як зазначалося, носить суб'єктивний характер — через вплив на нього правосвідомості та інших індивідуальних якостей суб'єкта тлумачення, а це вже створює певну загрозу режиму законності. Якщо ж припустити ще й можливість особи пристосовувати на свій розсуд норми права до нових умов життя, то це лише збільшить підстави для довільного тлумачення правових норм. Але варто погодитись із зауваженням О.Ф. Черданцева: "Перевага статичного чи динамічного підходу до тлумачення на практиці і в теорії залежить від низки обставин і, в першу чергу, від стану законодавства, "адекватності права життю". Наявність застарілого законодавства неминуче зумовлює динамічний підхід до тлумачення, в ході якого застаріле законодавство на підставі нових політичних, етичних та інших оцінок пристосовується до нових умов, закономірностей і потреб життя... За умови "адекватності права життю", точного відбиття в законодавстві існуючих на момент тлумачення суспільно-політичних, економічних умов життя...до-
мінує статичний підхід до тлумачення, який виключає коригування закону, що змінює його зміст"59. У цьому аспекті, на нашу думку, слід більшу увагу звернути на таке правове явище, як юридична конкретизація норм права, про що буде ще зазначатися. Розвиток суспільних відносин часто породжує відносини, не врегульовані правом, але які входять у сферу правового регулювання. Тут і виникають прогалини в праві. Деякі вчені, наприклад A.C. Шабуров, вважають, що їх подолання можливе шляхом тлумачення норм права60. З такою позицією не можна погодитися. Тлумачення правових норм і заповнення прогалин у праві — речі суттєво різні. Тлумачення здійснюється щодо чинних норм, з'ясовуючи їх точний зміст. Коли ж констатується прогалина у правовому регламентуванні суспільних відносин, то в цих випадках нема місця тлумаченню, оскільки відсутні його предмет — правовий припис та об'єкт — воля законодавця. Тут йдеться про розумовий процес, спрямований на встановлення придатної норми для подолання неповноти в праві. Тут є сенс навести висловлювання Б.П. Спасова: "Поповнення прогалин — це діяльність щодо застосування закону. Більш того, якщо бути точним, то слід... відмовитися від терміна "поповнення" прогалин у праві, оскільки в процесі застосування правових норм за аналогією не відбувається ніякого поповнення в праві. Більш правильно в таких випадках говорити про "подолання неповноти в праві" в процесі пра-возастосування"61.
Окремо треба зупинитися на визначенні поняття й ознак такого явища, як юридична конкретизація норм права, її співвідношенні з тлумаченням правових норм. Поняттю конкретизації норм права в юридичній науці до цього часу приділяли недостатньо уваги. Такі вчені, як О.Ф. Чердан-цев, А.Б. Венгеров та ін., розглядають тлумачення норм права як сукупність логічних, розумових операцій щодо виведення конкретних положень із більш загальних, таким чином ототожнюючи конкретизацію норм права з їх тлумаченням62. Так, A.C. Піголкін пише: "Одним із видів 2 РОЗДІЛ ТЛУМАЧЕННЯ НОРМ ПРАВА ЯК ЮРИДИЧНА ДІЯЛЬНІСТЬ Загальна характеристика Процесу тлумачення права
Як ми визначили в першому розділі, поняття тлумачення норм права має дві складові частини з'ясування дійсного змісту правових норм і наступне його роз'яснення. При цьому залежно від цільового призначення тлумачення треба розрізняти тлумачення, що проводять із метою з'ясування норми права (тут з'ясування виступає як самостійний процес пізнання дійсного змісту норми права), та тлумачення, що здійснюють для роз'яснення норми права іншим суб'єктам (тоді з'ясування і роз'яснення становлять єдиний процес, спрямований на доведення дійсного змісту правової норми до третіх осіб). З'ясування і роз'яснення норм права є досить складними правовими процесами, тому вимагають уважного розгляду. В цьому підрозділі пропонуємо виокремити й розглянути деякі проблеми, що стосуються цих питань, та намітити шляхи їх вирішення. Детальніша характеристика зазначених частин тлумачення норм права буде зроблена в наступних підрозділах. З'ясування норм права ми визначили як процес мислення суб'єкта тлумачення, який здійснюється за допомогою певних способів і спрямований на пізнання і розкриття цим суб'єктом дійсного змісту норми права, а також результат цього процесу. Таким чином, з'ясування норм права можна умовно поділити на дві частини. По-перше, це з'ясування норм права як певний процес мислення, спрямований на пізнання суб'єктом дійсного змісту правових норм. По-друге — з'ясування норм права як певний результат цього процесу. З'ясування дійсного зміст;/ норм права починається з процесу мислення, який здійснюється суб'єктом тлумачення за допомогою певних засобів і правил. У науковій літературі існує багато точок зору на зміст процесу з'ясування норм права. Деякі, наприклад P.C. Рез, A.M. Апурін, вважають, що з'ясування мовного змісту правових норм становить єдиний логічний процес, який неможливо поділити на окремі частини, що ці частини не мають самостійного значення, і тому не можна говорити про існування окремо граматичного, систематичного та інших способів тлумачення норм права67. І.В. Михайловський поділяв процес з'ясування норм права на дві стадії: мовне та реальне тлумачення, яке, в свою чергу, включає логічне й систематичне з'ясування підстав закону68. Такої ж думки дотримується Г.С. Прокоф'єв, який зазначає, що тлумачення норм права включає в себе два рівні аналізу: аналіз тексту й аналіз конгексту. При цьому аналіз контексту включає дослідження реалій, які виходять за межі змісту тексту правової норми, але так чи інакше впливають на її дійсний зміст69. Є.М. Трубецькой і Ю.Г. Ткаченко не виділяють окремих способів з'ясування, а говорять лише про застосування при тлумаченні норм права певних прийомів70. Але більшість сучасних авторів, наприклад О.Ф. Черданцев, В.О. Котюк, Г.В. Назаренко, висловлюють ідею, що зміст процесу з'ясування норм права полягає у способах тлумачення, які включають у себе певні конкретні прийоми і правила з'ясування71. Розгляд з'ясування норм права як єдиного логічного процесу, який неможливо поділити на окремі самостійні способи, є не зовсім точним і методологічно неправильним. Норма права, будучи частиною правової дійсності, має певні сфери свого буття. Тому при з'ясуванні дійсного змісту норми права суб'єкт тлумачення досліджує її з різних боків, у різних сферах її буття, застосовуючи відповідні прийоми і правила. Висновки при цьому можуть повністю узгоджуватися між собою, доповнювати, поглиблювати один одного, а можуть і не співпадати. Неспівпадання висновків, як вірно відзначає A.C. Піголкін, "...пояснює, зокрема, необхідність в окремих випадках розширеного й обмеженого тлумачення мовного змісту правових норм. Якщо ж вважати з'ясування правових норм єдиним, неподільним процесом, то доведеться відкинути можливість отримання в процесі тлумачення самостійних висновків та їх співставлення між собою. Отже, питання про обмежене та розширене тлумачення зависає у повітрі"72. Поділ процесу з'ясування норм права на окремі стадії також здається не зовсім вдалим, бо існування стадій передбачає дотримання суб'єктом тлумачення суворої послідовності застосування прийомів і правил з'ясування. Водночас ці засоби, залежно від особливостей дослідження, цільового призначення тлумачення норм права, можуть використовуватися паралельно або в різній послідовності. Крім того, надання переваги семантичній сфері буття права над іншими і, як наслідок, виділення мовного тлумачення чи текстового аналізу над усіма засобами навряд чи є доцільним. З іншого боку, поділ процесу з'ясування норм права лише на конкретні прийоми без об'єднання їх у способи за певними підставами може значно ускладнити сам процес з'ясування. Тому ми дотримуємося поглядів більшості вчених щодо здійснення процесу з'ясування норм права за допомогою певних способів тлумачення, які складаються з конкретних прийомів та правил дослідження правових норм. Для подальшої характеристики з'ясування норм права необхідно визначити поняття способу тлумачення. В юридичній літературі існують його різні визначення. Так, A.C. Шабуров вважає, що спосіб тлумачення норм права — це сукупність прийомів і засобів, які використовують для встановлення змісту норм права73. В.В. Лазарев визначає спосіб тлумачення як відносно окремі сукупності прийомів аналізу правових актів74. М.М. Вопленко вважає, що спосіб тлумачення норм права — поняття більш змістовне, яке має низку технічних прийомів і засобів пізнання75. Всі ці дефініції способу тлумачення правових норм є, по суті, правильними, проте потребують певного уточнення. Спосіб тлумачення норм права — це об'єднані за певними підставами і наявністю спільних рис у відносно відокремлену сукупність конкретні прийоми і правила пізнання, необхідні суб'єкту тлумачення для з'ясування дійсного змісту правової норми. Отже, для виділення певних способів тлумачення потрібно, по-перше, визначити необхідні конкретні прийоми і правила пізнання норм права, по-друге, обґрунтувати підстави їх об'єднання у способи тлумачення. Проблема визначення необхідних прийомів і правил з'ясування правових норм та обґрунтування підстав їх об'єднання у способи тлумачення має важливе значення для юридичної науки, її вирішення дасть можливість упорядкувати методологію тлумачення і, як наслідок, підвищити його якість та ефективність. У правовій літературі ця проблема не вирішена. Існує багато думок щодо визначення прийомів і правил з'ясування норм права та обґрунтування їх об'єднання у способи з'ясування. При цьому деякі науковці визначають підстави визначення прийомів і правил з'ясування норм права та їх об'єднання у способи, але більшість авторів це питання, на жаль, узагалі не розглядає. Так, A.C. Піголкін, В.М. Хропанюк при визначенні правил і прийомів з'ясування норм права та їх об'єднання у способи виходять із предмета тлумачення, поділяючи його на саму норму права, її правові та неправові зв'язки. Як наслідок вони виділяють три самостійні способи тлумачення: текстове, або граматичне, систематичне й історико-політичне76. М.М. Вопленко при визначенні таких підстав спирається на головні сфери буття права: систему загальних правових приписів, мову права, правові відносини, правосвідомість, виділяючи відповідно систематичний, філологічний, історико-політичний та логічний способи тлумачення77. Виокремлення цих способів, але без зазначення відповідних підстав, підтримує досить широке коло авторів: A.B. Венге-ров, Л.І. Спірідонов, В.В. Копейчиков та ін.78. О.Ф. Черданцев визначає прийоми і правила з'ясування норм права та об'єднує їх у способи тлумачення на підставі мови, системи, обставин генезису і функціонування, виділяючи при цьому мовний, систематичний, логічний, історичний і функціональний способи. С.С. Алексеев звертає увагу на такі підстави, як текст нормативного акта, логічна структура думки законодавця, зв'язок правового припису з іншими та його місце в структурі права, обставини, що виражають соціально-політичний зміст правових приписів80. Він виділяє граматичний, логічний, спеціально-юридичний, систематичний та історичний способи. Я. Янєв вказує на залежність способів тлумачення норм права від предмета тлумачення, яким виступає структура права, а саме: система права, джерела, правова норма. Структура права включає в себе мовну і логічну форми, гносеологічний зміст, їм відповідають мовний, логічний, систематичний та історичний способи тлумачення. П.С. Елькінд виходить не з розрізнення об'єкта тлумачення, а з особливостей можливих методів, способів тлумачення, виділяючи на підставі цього граматичний, логічний, систематичний та історичний способи82. Як бачимо, більшість авторів не подає обґрунтованих підстав для визначення прийомів і правил з'ясування норм права та їх об'єднання у способи тлумачення. При цьому вони, крім перелічених вище способів тлумачення, запропонованих у різних комбінаціях, називають додаткові способи. Так, A.C. Шабуров, B.B. Лазарев, П.О. Недбайло, виділяють як самостійний телеологічний спосіб83. І.Є. Фарбер, заперечуючи проти са- постійного існування граматичного і логічного способів тлумачення, виокремлює, в свою чергу, термінологічний84.). Е. Лейст як самостійний спосіб тлумачення називає логіко-юридичний прийом, який він вважає головним способом85. А.І. Денісов виділяє політичний спосіб тлумачення юрм права86. Таке становище в юридичній науці щодо визначення прийомів і правил з'ясування норм права та їх об'єднання способи тлумачення призводить до того, що, з одного боку, необхідні прийоми і правила з'ясування правових норм не находять свого відображення в способах та процесі тлумачення, а з іншого — частина прийомів і правил дублюють Ідин одного, оскільки використовуються у різних способах тлумачення, що не йде на користь ані теорії, ані практиці. Ми вважаємо, що при визначенні прийомів і правил з’ясування норм права потрібно виходити насамперед із завдань та об'єкта тлумачення. Завданням тлумачення правових норм, як ми вже зазначили, є правильне, глибоке розуміння дійсного змісту норм права та наступне його розгорнуте, обґрунтоване пояснення. При цьому дійсним містом норми права й одночасно об'єктом тлумачення виступає воля законодавця, виражена в правовій нормі. Розглядаючи суспільні відносини, які, на думку законодавця, вимагають правового регулювання, він формулює свою волю й ухвалює відповідну норму. При цьому він мислить логічно, використовуючи відповідні прийоми і правила. Його воля, як правильно відзначає С.С. Алексеев, матеріалізуючись у нормі права, надає їй певну логічну структуру87. Отже, при тлумаченні норми права треба використовувати логічні прийоми і правила для з'ясування волі законодавця, вираженої в цій нормі. Щоб воля законодавця могла регулювати суспільні відносини, вона повинна отримати зовнішній вираз, який виявляється у мові. Формулюючи норму права, законодавець використовує правила тієї мови, якою він видає норму права. Отже, за допомогою мови воля законодавця матеріалізується в нормі права, і це є другою ознакою об'єкта тлума- чення. Відповідно, при тлумаченні необхідно використовувати мовні правила. Тут варто додати, що мова є однією з головних сфер буття права, тому можна дещо погодитися з думкою М.М. Вопленко щодо визначення прийомів і правил з'ясування правових норм відповідно до головних сфер буття права88. Суспільні відносини є досить складним, системним і багатогранним явищем суспільного життя, і законодавець, здійснюючи їх системне регулювання, створює тим самим систему права. Як правильно зазначає І.Н. Сенякін, "характеризуючи систему права, необхідно пам'ятати, що вона є явищем об'єктивним, яке складається не довільно, а в зв'язку з системою існуючих суспільних відносин... Законодавець... за допомогою правових приписів лише юриично оформлює потреби суспільного розвитку"89. Отже, при врегулюванні суспільних відносин законодавець мислить "системно", враховуючи при ухваленні правових норм багатогранність суспільних відносин. За рахунок цього воля законодавця набуває системного характеру. Тобто при тлумаченні норм права треба використовувати відповідні прийоми і правила. Існуючі думки, що підставами визначення прийомів і правил системного тлумачення є взаємозв'язки норм права, їх системний характер чи система права, мають вторинне значення. Першоосновою є багатогранність, взаємозв'язаність та системність суспільних відносин і, як наслідок, системний характер волі законодавця. Під час розвитку суспільства з'являються нові відносини, відживають старі. Цей постійний рух зумовлює розвиток і самого права. Законодавець, регулюючи суспільні відносини, ухвалює нові правові норми, змінює чи доповнює існуючі, скасовує застарілі. Таким чином, як суспільство, так і право мають свою історію. Більше того, законодавець при формуванні своєї волі, спрямованої на урегулювання суспільних відносин, часто застосовує прийоми і правила, що досліджують генезис права. Як вивчення існування суспільства має велике значення для розуміння та усвідомлення його рис, властивостей, шляхів розвитку, так і дослід- ження волі законодавця в розрізі її генетичного існування та розвитку має важливе значення для з'ясування дійсного змісту норм права. Тому при тлумаченні правових норм слід використовувати історичні прийоми і правила. Отже, ми обґрунтували підстави визначення необхідних прийомів і правил з'ясування норм права. Для наступного їх об'єднання у способи тлумачення потрібно визначити підстави такого об'єднання. В цьому аспекті можна погодитися з думкою П.С. Елькінда, який пише: "Але об'єкт усіх прийомів тлумачення один: це — державна воля, яка міститься в нормативних актах. Методи ж, способи з'ясування цієї волі різні. При розмежуванні прийомів тлумачення треба виходити не з розбіжностей об'єкта тлумачення, а з особливостей можливих методів, способів тлумачення"90. Справді, підставами об'єднання прийомів і правил з'ясування норм права у способи тлумачення є певний бік об'єкта тлумачення, що досліджується цими прийомами й правилами, та властиві їм спільні риси й ознаки. З указаних вище підстав можна визначити способи тлумачення норм права, а саме логічний, мовний, системний та історичний. Саме їх застосування необхідно для глибокого й правильного з'ясування дійсного змісту правових норм. Використовуючи ці способи тлумачення, суб'єкт приходить до певних результатів з'ясування норм права. В теорії існують різні характеристики результату з'ясування норм права. С.С. Алексеев вважає, що результат з'ясування дійсного змісту норми права повинен мати такі характеристики, як ясність і визначеність91. П.О. Недбайло наполягав на такій характеристиці результату з'ясування, як правильність. Цієї думки дотримується й A.C. Піголкін92. Л.Д. Воєводін зазначає, що результат з'ясування повинен бути істинним, що і є його характеристикою93. Очевидно, всі вказані характеристики мають бути властиві результату з'ясування норм права. Водночас терміни, якими автори характеризують результат з'ясування, самі по собі є досить невизначеними і суб'єктивними. Скажімо, така характеристика, як ясність результату з'ясування, заснована на впевненості конкретного інтерпретатора в тому, що він ясно з ясував зміст норми права. Таке означення має вторинний суб'єктивний характер94. Узагальнюючи наведені думки, можна констатувати, що результат з’ясування має бути адекватним дійсному змісту правової норми тоді він буде правильним і істинним, ясним і визначеним. Щоб переконатися, що результат з'ясування норми права адекватний дійсному її змісту, суб'єкт тлумачення повинен перевірити його за допомогою певних критеріїв. V теорії їх називають критеріями істинності і правильності результатів тлумачення. Це визначення можна визнати гідним для використання, хоча точніше буде сказати: "Критерії адекватності результату з'ясування дійсному змісту норми права". Отже, результат з'ясування норми права можна визначити як висновки, до яких дійшов суб'єкт тлумачення в процесі з’ясування норми права за допомогою всієї сукупності способів тлумачення, адекватних дійсному змісту норми права та таких, що відповідають критеріям істинності і правильності результату тлумачення. Результант з'ясування норм права повинен задовольняти дві голоцені вимоги: бути адекватним дійсному змісту норми права Та відповідати критеріям істинності і правильності результату тлумачення. В правовій літературі загальноприйнятою є класифікація тлумачення норм права за обсягом. При цьому, як правило, Розрізняють такі види: буквальне, розширене та обмежене тчлумачення95. На нашу думку, вказані види є результатом з'ясування дійсного змісту норм права, тому що до їх виділення суб'єкт приходить, аналізуючи саме результат з’ясування норми права. Однак не всі автори погоджуються з цією точкою зору. Чимало вчених (A.C. Шабуров, В.M. Хропанюк, A.B. Осипов та ін.) відносять буквальне, розширене й обмежене тлумачення до результату тлумачення норіцд права96. Інші автори, наприклад С.О. Комаров, вважають, щ0 буквальне, розширене й обмежене тлумачення становлять окрему частину тлумачення нарівні із з'ясуванням і роз’ясненням, і називають її інтерпретацією. Є й такі, скажімо Г.В. Назаренко, що відносять буквальне, розширене й обмежене тлумачення до процесу роз'яснення дійсного змісту норм права. Наведені думки здаються нам не зовсім точними. Справді, можна розглядати буквальне, розширене й обмежене тлумачення як його результат, але точнішим буде вважати їх результатом саме з'ясування з наведених вище причин. Не можна погодитись і з С.О. Комаровим, бо поняття "інтерпретація" має значно ширший зміст, ніж вкладає в нього автор. Крім того, слід наголосити, що за змістом частини тлумачення — це певні види діяльності, а зазначені види є результатами цієї діяльності і не можуть бути об'єднані в окрему частину тлумачення норм права. Ще більше заперечень викликає точка зору Г.В. Назаренко із приводу віднесення буквального, розширеного й обмеженого тлумачення до роз'яснення норм права. Роз'яснювати можна тільки дійсний зміст норми права, який завжди має бути адекватним волі законодавця, і ні про яке розширене чи обмежене роз'яснення дійсного змісту норми права не може бути і мови. Наведені погляди, особливо останній, зумовлюють існування різних думок щодо змісту результату з'ясування норм права. Чимало вчених узагалі заперечують існування названих видів тлумачення норм права (В.П. Марчук, С.А. Голунський, М.С. Строгович, А.О. Герцензон). Вони обґрунтовують це тим, що обсяг норми права визначається законодавцем і може бути змінений тільки ним; в іншому випадку зміна обсягу норми при тлумаченні неминуче спричинить шкоду законності. Таку небезпеку становить розширене тлумачення, яке є не чим іншим як виходом за встановлені законодавцем межі норми права. Правильним може бути лише тлумачення, адекватне змісту норми права". Деякі науковці, наприклад Р. Сакко, С. Фридман, Є. Зайковський, взагалі заперечують об'єктивний зміст норми права, незалежний від суб'єкта тлумачення. Вони вважають, що сам суб'єкт приписує певне значення нормі права або конструює її, ство- рюючи своєрідну мову права; тлумачення не може мати на меті розкриття мовного змісту, бо його не має і сам закон100. М.Г. Авдюков і К.І. Комісаров заперечують реальність випадків неспівпадання букви і змісту закону. При цьому вони трактують розширене і обмежене тлумачення як явище, що не узгоджується з принципом законності101. У М.Г. Авдюкова також помічаємо сплутування результату тлумачення із його способом або сприйняття розширеного чи обмеженого тлумачення як розширення чи обмеження дійсного змісту норми права. Ці думки вказаних авторів є неправильними. При здійсненні тлумачення завданням суб'єкта є з'ясування дійсного змісту норми права за допомогою всієї сукупності способів тлумачення. При застосуванні тільки мовного способу суб'єкт тлумачення з'ясовує норму права безпосередньо і приходить до висновків, які безпосередньо випливають із її буквального тексту. Різні автори по-різному називають такі висновки. Так, Я.М. Брайнін застосовував термін "буквальне вираження"102, A.C. Шляпочніков — "текстуальне вираження норми права"103. Але при з'ясуванні змісту норми права суб'єкт не обмежується лише мовним способом, а використовує й інші. При цьому він приходить до висновків, які походять із комплексного застосування всієї сукупності способів тлумачення. Ці висновки С.С. Алексеев називає "дійсною волею законодавця"104, П.О. Недбайло — "думками законодавця"105, A.C. Шголкін — "дійсним змістом"106. Отже, при порівнянні суб'єктом тлумачення висновків, які безпосередньо випливають із буквального тексту норми, з висновками, встановленими в результаті застосування всієї сукупності способів тлумачення, може статися, що дійсний зміст норми права буде ширшим чи вужчим за безпосереднє її розуміння. І тільки в цих випадках можна говорити про розширене чи обмежене тлумачення норми права. Якщо ж дійсний зміст норми співпадає з безпосереднім розумінням її тексту, має місце адекватне тлумачення. При цьому, як це видно з вищенаведеного, ні про який вихід за встановлені законодавцем межі правової норми і загрозу порушення законності не йдеться. Ось чому не зовсім коректно говорити про різні види результату тлумачення. Результат з'ясування норми права має бути один — адекватний волі законодавця, а порівняльні висновки, отримані в результаті безпосереднього розуміння тексту норми права і встановлені після застосування всієї сукупності способів і прийомів тлумачення, можуть бути адекватними, розширеними чи обмеженими.
|
|||||||||
Последнее изменение этой страницы: 2016-12-16; просмотров: 244; Нарушение авторского права страницы; Мы поможем в написании вашей работы! infopedia.su Все материалы представленные на сайте исключительно с целью ознакомления читателями и не преследуют коммерческих целей или нарушение авторских прав. Обратная связь - 3.145.44.118 (0.048 с.) |